dolna
2007.10.26
|
|
0 0
2643
|
Parasztanyóka
Vén, ráncos arca majdnem fekete, Kiszítta régen már a nap heve, Fogatlan szája bús sóhajüreg, Oly csöndes néni és olyan öreg. Fonnyadt karjával multakat ölel, Halálra vár s az tán sosem jön el. Egyformán csöndes, zajt sosem okoz, Sovány kezével lassan elmotoz, Szentképet s egy fényképet nézeget - Öreg korát dús bánat ülte meg. Sokszor kibámul a kis ablakon. Elrévedez egy álomalakon. Gyér ősz haj szárad csontos csöpp fején, Öreg királynő bú-trón tetején. S úgy elfárad míg a templomba ér, De elmegy, hogyha nyár van, hogyha tél, Letérdel ott a bús hideg kövön S ha van öröm, úgy néki ez öröm. Lakán is ott borong ez a ború, Falán sok szentkép, néma koszorú. Macskája vén, már régen nem dorombol. S az öreg anyó olyan szomorú. |
|