Forrásod igaz élet, gyümölcsöt érlel
Patakod érintése, kedvesen simogató
Szíved fenséges, örömöt vég nélkül osztó
Látásod erő, szemed jóságosan felemelő, úton tartó, mosolyogva követhető
Oly nagy műved, szem át nem éri
Hova tekint ott látja
Hív és kérlel, magát adja, magát nyújtja
Nem kér mást, mint télidőben az átfázott kitaszított idegen
„Nem kérek többet, engedj be, engedj nálad megmelegednem, kérlek, adj egy kis melegséget, szívedet kérem”