AnnKa
2021.05.18
|
|
0 0
18223
|
Lackfi János
BENYOMÁSOK
Benyomások hánykódó kompján járok parttól partig nemléttől nemlétig
Olyan világba jöttem hol arany hegedűtokkal hóna alatt járkált a reggel a fák ásítva nyújtóztatták görcseiket Bordáim létráján fel és alá mászott a napfény
Szerettem nyelni a tejszínhabot és rágni a fűszálakat utánanézni a mellettem elhaladó gömbölyödő almafáknak
Tétova ujjal tapogattam a zongora töredezett, fehér elefántcsont körmeit hangja illatos volt és kopott sokakat végigszolgált már előttem
Ha átmentem a szobán mindig akadt kezem ügyébe egy alma csak egyet-kettőt haraptam belőle Már mint gyerek mindent hamar félbehagytam
Így éltem csíkos és dagadt macskák között, az udvaron mint aki törött üvegtáblákon lépked végighaladt az idő
Testemen futkároztak az izmok pókjai erősödtem amint egyenként vállamra hágtak a napok
Kitévedtem a kapun és mintha cserepes virágok kíváncsi fejek nőttek az ablakokban s én végigvonaglottam a rosszul csiszolt üvegen
Állandó ellenszélben haladtam hajam csattogott fülem végleg kivörösödött hangomban biztos kézzel dobolt az izgalom
A hosszú hajúak kicsik voltak kegyetlenek vagy én voltam velük kegyetlen a kegyetlenséget mint könnyű labdát dobálgattuk egymásnak
Egyikkel együtt sírtam míg egészen békanyálas nem lett az iskolapad egy másiknak pedig majd harminc levelet írtam aztán elfelejtettem
Ha elhagytak vagy én hagytam el őket utána mindig csodálkoztam hogy lehet a világon az, akit én már nem tartok számon
De mostanra rájöttem hogy semmin se kell és nem is tudok csodálkozni
Hisz létezni csak azért a másodpercmutatóért érdemes melyet meglelhetsz füvek és virágok fák és bokrok gyökereiben és amely nem pihen körben elszórja az időt és termékennyé teszi a világot
Azóta találkozhatsz velem árokpartokon együtt mászom a tarka bogarakkal sarjadok és szétszórom magvaim mint a pitypang
A kerítés árnya alá mint vékony fekete kartonpapír egy macska árnya csúszik utolsó, kékes virágait bontja a kémény
A nap végigszalad a kulcson amint beteszem a zárba a szoba sarkában letámasztott vándorbot a homály
Azt hiszem, ez az ágy régebben az enyém volt Lefekszem, várom, hogy egy kéz megigazítsa fejem alatt a párnát testemen a takarót |
|