Lutra
2021.04.06
|
|
0 0
18083
|
Bella István
Innen és túl
Milyen mélységből emelem föl a fejem, hogy nem látsz engem Uram, s nem látod a szemem, s nem látlak én sem a szememben.
Hány ezer éves perc e mozdulat- kudarc - és saruid se látom. Lábnyomaid, forró kutak, elcsobognak a pusztaságon.
Gaz és dudva fölitta fény csöng csapásodban, tengereknek aszály-medre, lánc-televény. Koponyádból előperegnek.
Ha vagy is, tudom, nem te, csupán a fénylés formái időznek el bennem és te tűröd tunyán, hogy születés, halál meg-megelőznek.
Mégis, ha néha megszüli magát a nincs, s kiáltok: Ott van! Ott vagy! - otthagysz egyedüli egyetlenedő árnyékomban.
Mássá leszel. S életemen, jón s rosszon, bűnhödt igazságon innen s túl, ahogy élemedem, csak saját árnyamat látom.
De rámhagytad hiányod, fényed, hogy szemmeltartsam, mit csinálok. Szempillám közt nincs-gyűrűzések, fekete forgószél tátog.
|
|