Kovács Vilmos, *Gát, 1927. jún. 5., †Bp., 1977. nov. 13.: költő, író, műfordító
A VÁROS ELALSZIK
A nap fáradt.
Alszik, hánykolódik nyugtalanul.
Szaggatott lehelete
megcsapja az útszéli fákat.
Felszisszennek a levelek,
s a vénebbje a porba hull.
A város belenyújtózkodik az estébe.
Zsibongó kőtestében
félbemaradt munka láza ég,
s meg-megvonaglik, mint mikor
pihenni térő gyárban
a kikapcsolt gépeket rázza még
megszakadt izmokkal az áram.
Az utcákon tarka lampionokat
gyújtott a kirakat.
Neon vibrál a bezárt boltokon,
mint barázdás homlokon
a kidagadt,
lüktető erek,
ha a sokára csukódó szemek
párás tükrében gond remeg.
Az utca még lélegzik, mozog, él.
Házak csituló zsongásával illan a szél.
Vörösen lobban egy transzparens tüze,
s idegesen mozdul rajta a szám,
hogy a hófehér
szavak értelmét összefűzze.
Az utca már pihenni akar.
Véknyuló füstjeleikkel a kémények
elfogyasztott vacsorák
engesztelő hírét küldik az égnek.
Bágyadt ablakszemek magyaráznak
valamit egymásnak,
s éjfélre talán összebékélnek
a szemközt álló házak.
Testamentum [58-59.]